Алло?
Першої весни в старшій школі
я, Йошіока Юіко,
Слухаю тебе.
зустріла хлопця з надзвичайно чарівливим голосом.
Алло?
Йошіоко-сан?
Я староста класу, Мацубара.
Однак
цей хлопець, Мацубара-кун, носить на голові паперовий пакет,
тож я і гадки не маю, як він виглядає.
Хіба ти не хочеш знати, Йошіоко-сан?
Чому... я...
ношу пакет.
Переклад: Rosava
Для вас старається команда Otaku no Sekai
За ансабом: thebluepanda
Закохатися в голос
Серія 4: Відвертість
Ем, якщо ти шукаєш Мацубару, його тут нема.
Не його.
Ем...
Юкко шукаєш?
Юкко ненадовго вийшла, тож її теж немає.
Кажи, що хотів, я передам.
А, он як.
Йошіоко-сан!
Перш за все, мені дуже шкода за те,
що я тебе вчора налякав, я дуже шкодую...
- Я не можу цього зробити! - А?
Я хочу поговорити з нею особисто.
Якщо я не скажу їй сам, це не матиме сенсу.
Вибач, що забрав твій дорогоцінний час.
Що таке?
Ні, нічого.
То мені казати Юкко, що її шукав президент учради?
Дякую тобі.
Ти дуже допоможеш.
Що ж, я розраховую на тебе.
Бувай.
Якщо ти шукаєш Йошіоку-сан...
Вона обідає із Мацубарою-куном на даху.
А?
А, ти...
Зрозуміло.
Із тим Мацубарою-куном.
Можеш розраховувати на мою підтримку, президенте.
Гадаю, ви чудово підходите одне одному.
Ні, не варто.
Я ціную твою доброту, але...
Якщо....
якщо таке трапиться, що я...
(Він намагається сказати "su-ki", що означає "полюблю", але каже натомість "so-iu-kimochi", що означає "те почуття")
Я по...
по...
почну ставитися до неї таким чином...
Я сам поговорю з нею у слушний час.
З усією відвертістю.
Ясно.
Вибач, звучить, ніби я не ціную твою підтримку.
Бувай.
У слушний час
з усією відвертістю.
Для мене те,
маємо ми говорити про це чи ні,
залежить від рішення
Мацубари-куна.
А?
Так буде
найліпше.
Авжеж, я збрешу, якщо скажу, що мені нецікаво.
Але це... дуже важливо Мацубару-куну, правда?
Тому я не можу в це лізти без твого дозволу.
Крім того, якщо одного дня Мацубара-кун захоче мені розповісти про це,
я буду щаслива.
Справді щаслива.
Он як.
Мацубаро-куне, яка твоя улюблена їжа?
А?
Я маю відплатити за динну булочку.
Якщо ти не проти.
Звісно, ні.
Дай подумати...
Понад усе я люблю...
А, гарбуз.
Гарбуз?
Так, я люблю гарбузи.
Досить неочікувано.
- Справді? - Ага.
Дзвоник.
Я не підготувалася до наступного уроку.
Вибач, я піду перша.
А, добре.
Маччяне,
якщо в тебе стільки енергії, начисти до блиску і цей унітаз.
Ю-чяне...
як гадаєш, який в мене зараз вираз обличчя?
Який?...
Та звичайний.
Твої очі тут,
а тут — рот.
Я не про те.
А про що?
А? З динною булочкою не вдалося?
Ну, вона була дуже щаслива її отримати.
Потім, коли я розмовляв із Йошіокою-сан,
здавалося, що вона бачить мене наскрізь.
Тоді це означає,
що вона ставиться до тебе з усією щирістю.
Ага.
І?
Це тебе налякало?
Так.
Але
це також зробило мене щасливим.
Оце так.
- Тоді радій. -З-зажди, Ю-чяне!
Це мило.
У таких випадках треба бути чесним у своїх почуттях.
Хто це?
"Можеш прийти в бібліотеку після уроків?"
"Я хочу про дещо з тобою поговорити".
Вибачте, я спізнився.
Добридень.
Дякую, що прийшов.
Пусте.
Що читаєш?
Це?
"Ромео і Джульєтта".
А ти знав?
Коли Ромео та Джульєтта вперше зустрілися,
вони обидва носили маски.
То був бал,
і вони ховали свої обличчя за масками.
Ні.
Я не читав цю книгу.
Тож...
про що ти хочеш поговорити?
Ем...
Д-добридень!
Ти була... змушена...
Т-тобто, дякую, що прийшла, попри зайнятість!
А, це пусте!
Вибач, що не могла з тобою зустрітися, хоч ти і прийшов у мій клас в обід.
Тож... ем...
про що ти хотів поговорити?..
П-поговорити... так, поговорити...
Перш за все,
мені дуже шкода, що я
так налякав тебе.
Це все я винен.
Я маю вибачитися і перед ним.
Ти не зробила нічого неправильного.
Тому я і на думці не мав сердитися на тебе.
Я просто хотів з тобою поговорити.
Ось і все.
Прошу, повір мені.
Я теж
рада мати можливість поговорити з тобою, президенте.
Якби не це, я, певно,
і далі б вважалася президента страшним.
Це...
було б прикро, правда?
Яка ти милосердна
і добра дівчина.
До речі, Мацубара-кун теж.
А?
Мацубара-кун також дуже добрий, щирий
і надзвичайно хороший хлопець.
Тому я певна,
ви з ним із легкістю поладнаєте.
Ясно.
Я спробую ще раз із ним як слід поговорити.
Чудово.
Я хочу побачити,
якої довжини вії Мацубари-куна,
який в тебе ніс
чи лоб.
А ще — яка в тебе усмішка.
Я... хочу знати,
чому ти носиш цей паперовий пакет.
Розкажи мені.
Вибач.
Поки я не можу цього зробити.
Але
запевняю, одного дня,
коли настане слушний час,
я як слід з усіма поговорю і відкрию причину на це.
Ну, насправді
я зараз перефразовую те, що мені сказала одна подруга.
Я відчуваю, що ми з Мацубарою-куном
у дечому схожі.
Я теж
завжди ховаюся за маскою.
За маскою, наданою мені родиною.
Примарною маскою, що називається сім’я Мідорікава.
Тож коли я дивлюся на Мацубару-куна,
я завжди думаю, що ми однакові.
Мідорікава-сан набагато чесніша від мене.
Ця...
подруга, про яку ти говорив,
ти любиш її?
А?
Л-люблю?
Звісно, ні.
Вона ж мій друг.
Дякую, що прийшов.
Я піду додому першою.
Добре.
- Тож питання вирішено. Рада за тебе. - Ага.
Впевнена, коли президент і Мацубара-кун як слід поговорять, вони теж потоваришують.
Мацубара-кун іще не прийшов.
- Вона освідчилася?! - Схоже на те.
До речі, Мідорікава-сан і Мацубара-кун дуже здружилися останнім часом.
Що? Що?
Учора Мідорікава-сан покликала Мацубару-куна до бібліотеки.
Серйозно?!
- Доброго ранку. - Привіт.
Важко передбачити результати її дій.
Допомогти?
Ні, дякую.
Я хочу спробувати сама.
Окей.
Постарайся.
Ага.
Тож це подарунок на знак вдячності за динний хліб?
Так.
На смак він чудовий, але...
на вигляд...
Якщо я раптово вручу його, Мацубара-кун буде приголомшений.
Певно, не треба було нічого такого робити.
Не хвилюйся, він неодмінно зрадіє.
Справді?
Було б чудово.
А, Мацубара-кун.
Зараз-зараз-зараз!
Віддай йому!
Клас, сідайте на свої місця.
Ну і чого повернулася?
Мацубаро...
Ти як? Не забилася?
Мацубаро-куууне...
Вибач,
можеш мені допомогти?
- А? Із чим? - Довести у медпункт.
- Медпункт?! - Так.
- Агов, ти як? Що сталося? Сонячний удар? - Як ти почуваєшся?
Можеш іти?
Готово. Куди нам іти?
- Мацубаро-куне! - Мацубаро! Ходімо на дах.
- Покидаємо м’яча. - Хутчіше.
Добре.
- Ма-Мацубаро... - Йошіоко-сан.
Можеш допомогти мені з рефератом?
Слухай, Йошіоко-сан.
Що?
Що ти думаєш про Мацубару-куна?
- Про Мацубару-куна? - Так.
Хіба не дивно, що він завжди носить паперовий пакет?
Гадаю, він той, хто може розуміти чужі почуття.
Хто б це не був, я чи інші його друзі, він легко
й одразу дізнається, що ми засмучені.
Він той, хто завжди бачить, що діється на серці в людини.
Йошіоко-сан, а тобі не цікаво побачити обличчя Мацубари-куна?
Я завжди думаю, що хочу, аби Мацубара-кун зняв свій пакет.
Перш за все я хочу
мати змогу бачити, що лежить в Мацубари-куна на серці.
Як бачить серця інших Мацубара-кун.
Дякую.
Далі я впораюся сама.
- А? Але тут досі... - Я впораюся!
Дякую за допомогу.
Нема за що.
Я рада, що змогла побалакати з Мідорікавою-сан.
Тоді до завтра.
До школи.
Слухай.
Що таке?
Ти знаєш, який у мене зараз вираз обличчя?
Не знаю.
Та оскільки Мідорікава-сан завжди така, певна,
у тебе зараз те саме лагідне обличчя.
Що за.
Абсолютно неправильна відповідь.
Я помилилася?
- Он як. - Тобі треба кудись поспішати?
То не стій і йди.
Добре.
Бувай.
Па-па.
Врешті-решт
я не змогла йому віддати.
Сьогодні я навіть словом не перекинулася з Мацубарою-куном.
Я також не чула звуку його голосу,
коли він кличе мене Йошіокою-сан.
Йошіоко-сан.
Саме так. Цей голос.
Йошіоко-сан.
А?
Нещодавно ми зовсім так само сиділи поруч.
І правда.
Ем.
Що?
Гарбуз...
я... зварила його тобі.
Ем.
На вдячність за динну булочку.
Я не такий вправний кулінар, як мій брат.
Але
якщо ти не проти...
Для мене?
Ти приготувала його для мене?
Дуже тобі дякую.
Я обожнюю варений гарбуз.
Залюбки його з’їм.
Яка радість.
Коли рука Мацубари-куна почала наближатися,
щомиті, як відстань між нами скорочувалася,
стукіт мого серця
все більше пришвидшувався.